Hil, kejser Caligula!
– Hil! – Hil!
Jeg ville byde velkommen til Sovjetunionens største forsvarer.
Men jeg ville gerne vide, hvem hr. Neruda er.
For han fylder sin mund med ord om fred –
– men støtter strejkerne mod vores offentlige styre.
Jeg ved ikke, hvad der giver Dem ret til –
– at fornærme vores præsident i den udenlandske presse.
– Jeg taler til Dem. – Jeg lytter, senator.
– Er De Neruda eller ej? – Helt sikkert.
Godt, fordi for to måneder siden hed han Ricardo Reyes.
Hvorfor ændrede De navn? Havde De stjålet noget?
Stille!
– Hvor vover De?! – Jeg spurgte bare.
Respekt for senatoren!
Stille! Den ærværdige senator Neruda har ordet.
Tak, hr. præsident for dette skide senat.
Først vil jeg gerne takke det russiske folk –
– for at have besejret fascismen og erobret verdensfreden.
Dernæst vil jeg takke mit kommunistparti –
– fordi det altid forsvarer arbejdernes og folkets rettigheder.
Rettigheder, som trues netop nu, fordi fagforeningsledere –
– og medlemmer af kommunistpartiet anholdes af jeres præsident.
Forræderen González Videla, som solgte sig selv til USA.
– Du valgte ham, gjorde du ikke? – Det gjorde vi desværre alle sammen.
Alle idioterne, som er her, valgte ham.
Undskyld mig.
Det er tre år siden, 2. verdenskrig sluttede, og her –
– i dette muntre hus, starter nu en fabelagtig forfølgelse.
Jeg har altid tænkt, at sådan her fester Chiles venstreorienterede –
– når de ikke har travlt med at beklage sig.
Inderst inde er de lykkelige, forelskede.
De elsker at suge andres lidelse og sved til sig.
På dette sted mødes intellektuelle og kunstnere.
Dem, der rejste ud, og vendte lykkelige hjem.
Rådgiverne, advokaterne.
Kriminelle omgiver sig med slipseklædte personager –
– som gik på universitetet for at lære kunsten at bedrage.
Don Pablo. Han er ikke klar endnu, for han skal klædes ud –
– som Lawrence af Arabien, ørkenens oprører.
Og hans kone. Jeg forstår hende ikke.
En argentinsk aristokrat uddannet i Paris –
– der er endt som mentor for denne søn af en jernbanearbejder.
Hvordan ser jeg ud?
Uigenkendelig.
Stille, tak!
Stille! Tak.
Vi fortsætter programmet med en overraskelse fra husets ejer.
Her kommer digteren Pablo Neruda.
Alles øjne hviler på ham. Alle læberne.
I aften kan jeg skrive de mest sørgelige vers...
Mange vil gerne kysse ham.
Holde ham i hånden.
Sove i hans seng.
De siger, den lugter af tang.
Nattevinden hvirvler i himlen og synger...
Hvor skamfuldt atter at gentage dette skoledigt fra landdistriktet.
Skrevet for over 20 år siden.
Jeg elskede hende, og undertiden elskede hun også mig...
Kvinder forestiller sig, at han kurtiserer dem med en rose i munden.
Og at han, efter at have kysset dem, skriver kærlighedsdigte om dem.
Han er elskovens konge.
Jeg begærede hende...
I aften kan jeg skrive de mest sørgelige vers.
Tanken om, at jeg har mistet hende...
De ved ikke, hvad det vil sige at sove på gulvet, men de er alle røde.
At høre den umådelige nat –
– mere umådelig uden hende...
Kom der en bolsjevikisk revolution, ville de flygte som de første.
Som dug i græsset.
Man siger, Neruda er den vigtigste kommunist i verden.
Han må have en fast tro på arbejdernes og bøndernes enhed –
– og på værdigheden og klarsynet hos Chiles bolsjevikiske parti.
– Vi drikker vand. – De herrer er på arbejde.
– Tag det her væk. – Tak.
Vi kommer lige fra et hastemøde i partiets politiske komite.
Stille!
Jeg skulle informere Dem om –
– at regeringen forviser vores fagforeningsledere.
Jeg skulle informere Dem om...
at... vi går under jorden.
Også mig?
Ja.
Nej.
Jeg er overbevist om, at før eller senere...
Før eller senere...
Stille, senatorer!
Vil denne uretfærdige politiske proces blive fordømt.
Og gerningsmændene vil blive kaldt ved deres rette navn.
Mange tak.
Ro i salen!
I Chile er der ikke ytringsfrihed. Vi lever ikke uden frygt.
Den 6. januar 1948 –
– retsforfølges jeg for at være tro mod de højeste menneskelige idealer.
Jeg er for første gang stillet for retten –
– for at have orienteret Latinamerika om krænkelsen af disse rettigheder –
– det sidste sted i verden, jeg ønskede, det skulle ske.
Her i Chile.
Hvorfor gør de det her? Tja, kommunister hader at arbejde.
De foretrækker at brænde kirker af. Det får dem til at føle sig levende.
Chiles aristokrati praler gerne af sin rigdom.
Det burde ikke røre digteren. Han har været i de parisiske saloner.
Denne provinsielle kopi burde vække hans latter. Men han er imponeret.
Alessandri har været præsident for republikken to gange.
Nu er han præsident for senatet.
På sit kontor har han en nøgle med påskriften "Chile".
Alle vi chilenere er hans tjenere.
Jeg var hos præsidenten. Han var trist.
Hvorfor?
Han siger, De har fornærmet ham med forudindtagede løgne.
Jeg har altid prøvet at skade præsidenten mest muligt.
Skriv en bog, når De kommer ud af fængslet.
De kan kalde den "Fængselsdigte".
Dårlig titel. Den slags har De ikke forstand på.
I politik er uforskammetheder en form for beundring.
Jeg beder Dem åbne Pisagua–fængslet og løslade mine kammerater.
Det ved De, jeg ikke kan.
Jeg troede ikke, De tog imod ordrer, men De er forræderen Videlas lakaj.
Sikket sprog, senator. Derfor har han problemer.
Nej, jeg har problemer, fordi jeg er kommunist.
Ja, men også for at have anstiftet oprør blandt... fagforeningerne.
– Det fortryder jeg ikke. – Hvad? At De er blevet borgerlig?
– At jeg støttede forræderen. – De skrev et digt til ham.
Det er sjovt nu, men under valgkampen...
– Forrædere har også deres charme. – Det er jeg ikke enig i.
De og Deres kammerater var så tørstige efter magt –
– at De blev snydt af en populist.
Hvad galt er der i at stræbe efter magt?
Det er vores tur. Vi har ret til at indtage La Moneda.
Hvordan vil De regere?
Med et sovjetisk demokrati af soldater, arbejdere og bønder.
Gud forbyde det! Paladset fyldes med jordnøddeskaller og knuste vinflasker –
– og lovene fyldes med stavefejl.
Måske. Men kirkegårdene fyldes ikke med politiske fanger.
Helt ærligt.
De tror altid, at de kan udrydde kommunismen ved at udvise os.
Og sætte os i fængsel. Men jeg har et godt råd.
Løsningen er at dræbe os alle. Dræb os. Det er løsningen.
Gentag det ikke. Måske vil nogen prøve.
– Hvem? Dem? – Jeg skal overveje det.
Pablo, højesteret vil stadfæste det. Du må forlade landet nu.
Hør nu her.
Forlader du landet uden tilladelse, forværres din stilling.
– Jeg bliver retsforfulgt alligevel. – Dette er partiets standpunkt.
– Pablo bør lade sig anholde. – Absolut ikke.
Er jeg farligst som anholdt eller lovløs?
– I fængsel! – Hvad siger du?
Flygtning.
– Mener du det? – Naturligvis.
Så skal vi stikke af sammen.
I kan ikke kun betragte Pablo som en politisk leder.
Han er forfatter, og han skal skrive.
Det kan han ikke som anholdt eller død.
– Hvem skulle dræbe mig? – Vil du gå over i historien, Pablo?
Han vil gå over i historien.
Smil til kameraet! En, to, tre...
MODSTAND
– Perfekt. – Vi er færdige.
– Hvad siger du så? – Pablo, meld dig selv til politiet.
– De fanger dig. – Nej.
Forsvind.
Måske. Men jeg gemmer mig ikke under sengen.
Det skal være en vild menneskejagt.
Her kommer jeg ind i billedet. Jeg skal ind nu.
Jeg blev skabt på blankt papir, og nu skal jeg finde det blæk, der skrev mig.
Her træder politimanden ind, fuld af liv med oppustet bryst.
Denne vej.
Min præsident har en chef: USA's præsident.
Når han giver ordre til, at de lokale kommunister skal myrdes –
– har denne puddelhund bare at makke ret.
– Goddag, hr. præsident. – Goddag.
– Er det kommissæren? – Ja.
– Mig en fornøjelse. – Fornøjelsen er på min side.
Politidirektøren her blev oprevet over, at jeg ville tale med Dem.
– Det kan jeg da ikke tro. – Det blev han.
Tror De, han blev oprevet eller ej?
Jeg tror, han blev en smule oprevet.
– Kender De Neruda? – Ja.
– Læser De poesi? – En smule.
Landet er fuldt af intelligente kommunister.
De taler fransk og bygger broer.
Vi taler om en tyk mand, der fik sine første sko som 12–årig.
I min valgkamp tog han et stykke papir op fra lommen –
– og 10.000 proletarer tav for at høre ham læse et digt op.
Men chilenerne tilgiver ikke forbrydere, der er blevet anholdt.
Javel.
– Kan jeg være rolig? – Helt og aldeles.
Anhold ham og ydmyg ham.
Så holder vi en fest.
Nu skal præsidenten danse en vals. Eller spille klaver hele natten.
Undskyld mig.
Og græde vredestårer.
Tak, hr. præsident.
Jeg er en god politimand.
Men jeg kan også være en god kunstner.
Det er op til Dem. Nu må De have mig undskyldt.
– Er det mig? – Nej.
Det burde være mig.
Det er en hest.
Hvorfor køber vi ikke to heste og rider væk?
Naturligvis. Kan du ride?
– Ja. Husk på, at jeg er fra syden. – Det er jeg også.
Så lad os komme af sted. Tør du?
Sammen.
Naturligvis.
Vi tager af sted sammen.
Og så fortsætter du alene.
Som altid.
– Nu tager vi af sted. – Ja.
Man siger, at Chile er en ø, og at bjergkæden er et andet hav.
Som en enorm bølge, der aldrig brydes.
På den anden side er der et underligt fladt område, som hedder Argentina.
Det er et grønt land. Med landbrug og krig.
Goddag. Jeg skal se Deres pas.
Værsgo.
Her står der, at han hedder Ricardo Reyes Basoalto.
I mit pas står der Pablo Neruda.
– Men her står der Reyes. – Neruda er hans kunstnernavn.
Mit krigsnavn.
Hvis De har to navne, kan De ikke forlade landet.
De venter på mig på den anden side. Jeg kan gå derover.
Jeg beklager. Sådan er loven. De må vende om.
Det første hus er det første fængsel.
Neruda er en mand af bjergene og ørnene.
Ikke af en bar madras og rengøring.
Kom ind.
Perfekt.
– Vidunderligt. – Tak, fordi du lyver.
I det mindste skal vi ikke spise liggende som Nero.
Her stiller vi klaveret. Poolbordet under vinduet.
Det her er balsalen.
Ved du, hvad det eneste problem med det her sted er, Victor?
De finder mig aldrig her.
– Vil du have, de finder dig? – Nej.
Men jeg ville gerne føle, at de var tættere på.
Rør ikke ved noget.
Den kløgtige Peluchonneau leder operationen –
– som om det var erobringen af Egypten.
Huset er fyldt med dyrebare ting. Det eneste, Neruda virkelig elsker.
Der er ingen her.
Men der er ingen. Ordren kom selvfølgelig for sent.
På dette tidspunkt skærer digteren vel løg ud –
– til sine afskyelige bagte havål.
KVINDEN I DEN ZOOLOGISKE HAVE
"Kom og bliv født med mig, min bror i politiet."
Ikke noget særligt.
Jeg har set alt det her før i bordellerne i Puerto del Callao.
– Det er et smukt hus. – Det er skrækkeligt!
Det er smukt.
En kvinde går i zoologisk have og kommer aldrig tilbage.
Grå mænd efterforsker det. Beskidte mænd, som mig.
Hvorfor læser jeg det her?
De forfattere har aldrig været strømere med strømerhjerter.
De har aldrig sparket til en krop med lovens støtte.
De forestiller sig ikke, hvor enorm og smuk den kriminelle fantasi er.
Men det betyder intet. Jeg er her, og Neruda er der.
Han sidder vel og skriver ord i uventede sekvenser. Den tarvelige poesi.
Han må være et sted mellem fire vægge og et tag. Ligesom mig.
– Pablo. – Jeg må have luft.
– Vi kan ikke blive her! – De har udstedt arrestordre på dig.
– Ikke nu, Delia. – Er det sandt? Læs.
Læs! Det her er den bedste del.
Det er sandt. "De leder efter Neruda i hele landet.
Minister Miguel González Castillo –
– som gav ordre til at anholde senator Neruda –
– siger, at digteren er flygtet fra sit hjem."
Det er rigtigt nok.
"Kommissær Óscar Peluchonneau –
– har sat 300 politifolk til at lede efter digteren –
– som står til mindst 541 dages fængsel."
300 politifolk!
"I øjeblikket gennemsøger de Nerudas venners huse.
– Inden længe anholder de ..." – 300 politifolk!
– Det er da mange, ikke? – Jo, Pablo.
– Hvorfor kommer de svin så ikke? – Du skal ikke være vulgær og råbe op.
Leder de i mine venners huse? Men uden at komme her?
– Er du da ikke min ven? – Pablo, du drak en halv flaske.
Jeg vil vide det. Hvis de leder i mine venners huse –
– burde de så ikke lede her?
– Er du min ven eller ej? – Ingen ved, jeg bor her.
Så de kommer aldrig! Hvis ingen ved det, kommer de jo ikke.
De finder mig ikke. Eller er du ikke min ven?
Opfør dig pænt og lad være med at råbe.
Olivier, politikorpsets stifter. Den øverste fangevogter.
Den bedste af de bedste. Min far.
Han ville ikke kendes ved mig, men jeg fik fastslået faderskabet.
Nu er jeg også en Peluchonneau.
Olivier. Olivier Peluchonneau.
Tak, far.
NERUDA – FORRÆDER
NERUDA KOMMUNIST
– Har rengøringshjælpen fri i dag? – Sæbe ødelægger mine hænder.
– Se dem lige. – Delia.
Hygiejne er borgerligt.
Ja, det er politisk, når vi ikke gør rent.
Senator.
– Sætter de dem op overalt? – Ja. Men vi tager dem ned igen.
Nej.
Vi må beholde dem. De kan have historisk værdi, ikke?
Som du vil, senator.
Jara. Hvem er du?
Jara er den nye livvagt.
Han hedder Alvaro.
Alvaro Jara. En trist ung mand, som mig.
– Skal du beskytte mig? – Ja.
Han er fra partiet.
Endnu en tabt ungdom.
Du får en mission. Gå på biblioteket og skaf mig en quechua–ordbog.
– Og "Amerikas fauna". – Naturligvis.
Til den hemmelige bog.
– Har du manuskriptet? – Et udkast. Vil du se det?
Der er ikke meget, men... Her er det. "Den store sang".
– 30 kopier af 30 digte. – I 30 kuverter?
– Du har arbejdet. – Nej, kun skrevet.
Se bare! Tak.
El Séptimo Circulo.
Neruda kan lide sex, forbrydelse og vold.
Politiromaner får mig til at glemme, at politiet er efter mig.
Det kan ingen glemme.
– Jeg går nu. – Vent.
Til Picasso.
Den blinde maler.
Godt. På gensyn.
De 30 digte er på flugt. Hvis jeg får fat i et og brænder det –
– vil de øvrige 29 stadig ende i 29 røde hænder.
Man kan intet stille op over for svindlerens historiske snuhed.
– Godmorgen. – Hvad kan jeg hjælpe med?
– Vi har en aftale med præsidenten. – Er Neruda blevet anholdt?
– Nej. – Hvad laver De så her?
– Har De gennemsøgt hans hus? – Naturligvis.
Var han der?
– Nej. – Hvor kan han være?
– Vi ved det ikke. – Han må være et sted.
– Det er rigtigt. – Find hans første kone.
Der skal altid være en vidunderlig plan.
Hør nu. Det har vi også tænkt os.
Men sig til præsidenten, at vi arbejder på højtryk...
– Nej. – Hvorfor ikke?
Jeg arbejder ikke for dig, din skid.
Jeg er din civile overordnede, og jeg beordrer dig at fange den kommunist.
Og hvis jeg fanger ham?
– Hvabehar? – Hvad hvis jeg fanger ham?
Undskyld mig.
Civile overordnede?
En civil kan aldrig være min overordnede.
– Hvorfor tager du ikke tøj på? – Hvilket tøj?
Der er da tøj der. Der ligger en kjole på stolen.
Jeg er en dame, Pablo.
– Uden rent undertøj står jeg ikke op. – Jeg har heller ikke rent tøj.
Så tag det af.
Kom her.
Giv mig et barn.
Digteren prøver ihærdigt at sige noget romantisk.
– Delia, hør nu. – Hør nu hvad?
– Hvad er der i vejen? – Jeg vil ud. Jeg er spærret inde her.
Så gå.
Men de slår dig ihjel.
Må hertugen af Bragança dø.
Må kejseren falde ned fra hesten.
Jeg er også en fisk. Jeg bor i Stillehavet.
Max Havelaar, tak!
De jagter mig. En kinesisk pige med vådt hår.
Der er et sted, hvor man ryger opium. Man lægger sig på siden...
Fisse, fisse...
Skjult, varmt, varmt, herinde.
De jagter mig!
Den elegante Peluchonneau arbejder på en hemmelig mission.
Præsidentens plan er at ydmyge Neruda.
Så jeg er på stationen for at møde en hollandsk kvinde.
– Frau... – Hvad?
– Er De Nerudas kone? – Ja.
Kom her.
En god strømer ved, hvordan og hvornår han skal yde et offer.
Desuden er det her en fyrig blondine.
Jeg ville aldrig have forladt hende.
– Taler De spansk? – Lidt.
– Har man behandlet Dem godt? – Mere eller mindre.
Det ville hjælpe os, hvis De gav interviews –
– og fortalte, hvordan De blev forladt.
Pablo forlod Dem og Deres syge datter, ikke sandt?
Jeg vil have, at Pablo betaler mig en million pesos.
Pablo har mange penge, fordi han skriver meget lange digte.
Det er rimeligt.
Derfor er det vigtigt, at De, når De taler med journalister –
– bruger det rigtige ord.
– "Bígamo". – "Bigamo"?
– "Bígamo". – Person, der lever i bigami.
Bigamist. Pablo holder meget af kvinder.
Den kvinde knuser Neruda.
Skuf mig ikke.
Mange kvinder kan lide politimænd.
De drømmer om at gøre rent for dem –
– og skifte deres forbinding, når de bliver skudt.
Ådselæderens kys.
Når løven har ædt, er det hundenes tur.
Skidt med, at hun stadig har den harske lugt af digteren.
Jeg er vant til blækspruttesved.
Jeg vil have dig.
Du fatter ikke, hvor meget jeg vil have dig.
Jeg har endda en lastvogn og en zoologisk have midt i ørkenen.
De, der flygter herfra, bliver til søjler af salt.
Men ingen flygter, for fængselsinspektøren er en blåøjet ræv.
Han hedder Augusto Pinochet.
Kommer du med?
Nej.
Jeg har brug for at tænke over, hvorfor jeg hjælper dig.
Farvel.
I dag har Radio Minería besøg –
– af fru Maria Hagenaar, Pablo Nerudas hustru –
– som skal fortælle os sin historie.
Fru Maria, er det sandt, at Pablo Neruda er bigamist?
Vi har plakater, som viser befolkningens holdning.
Der står fx "forræderen Neruda" –
– "kommunisten Neruda" og den slags.
– En forræder mod hvem? – Frue...
Det er en løgn.
Han er en stor mand.
Han skylder mig mange penge, men...
Han er en flink mand.
Jeg kan lide måden, Neruda sover på.
Han er ingen forræder.
Neruda er en flot mand. Ingen forræder.
En fantastisk mand...
Således mislykkes strategien for intrigante genier.
Fru Maria stormede ud af studiet...
Hallo. Hallo, Chile.
Digteren er en fare for folket og en uforglemmelig elsker.
Oplysninger, der kan føre os på sporet af ham, vil blive belønnet.
Mit navn er Óscar Peluchonneau fra Chiles nationale kriminalpoliti.
Nu spiller vi lidt musik, og så vender vi tilbage.
Verdenskongressen for Intellektuelle for Fred –
– har fornøjelsen af at præsentere den antifascistiske kunstner –
– Pablo Picasso!
Dette er et brev, sendt af min ven, Pablo Neruda.
I dette øjeblik skjuler han sig under en bro eller i en jernbanetunnel.
På trods heraf, i det skjulte –
– organiserer digteren heroisk modstanden mod Chiles fascisme.
Dette er vidnesbyrdet fra en latinamerikansk gigant –
– som viser vejen til fred for alle arbejdere i verden.
Pige, når jeg dør –
– så græd ikke over min grav.
Syng en smuk sang for mig.
Syng "La Sandunga".
Græd ikke for mig, græd ikke.
For hvis du græder, dør jeg.
Men hvis du synger for mig –
– vil jeg altid leve og aldrig dø.
Men hvis du synger for mig –
– vil jeg altid leve og aldrig dø.
Hej.
Hold så op med at slås!
Elegance!
Du må skære nødderne af for at synge!
– Syng, fede! – Jeg synger for senatoren!
Syng videre, fede!
– Det er min kunst! – Glæde, glæde!
Men hvis du synger for mig –
– vil jeg altid leve og aldrig dø.
– Skål for digteren! – Skål!
– Skål for Pablo Neruda! – Tak.
Du må undskylde det, der skete.
Sig et digt. Bare et.
Det der med: "Jeg kan skrive de mest sørgelige ..."
Kom nu.
"I aften kan jeg skrive de mest sørgelige vers.
Tanken om, at jeg ikke har hende mere.
Tanken om, at jeg har mistet hende.
At høre den umådelige nat, mere umådelig uden hende.
Og verset falder ned i sjælen."
Applaus!
Du sendte mig endnu en politiroman, digter.
Hvorfor?
Godaften! Politiet!
Godaften.
Hvor ved du fra, at dette er min baggård og min skole?
Min mor arbejdede i et hus som dette i 30 år.
Hvor er den skide kommunist?
Vil du betjenes?
Vil du være sammen med en af pigerne, Don Óscar?
Hver af disse kvinder er min mor.
Jeg er søn af en prostitueret, af en kønssygdom.
Vend om! Nu!
Min mor kendte ikke navnet på min rigtige far.
Når hun var fuld, sagde hun Muñoz, Martínez, Mardones...
Men hun lukkede også øjnene og tænkte –
– det var kommissær Peluchonneau, en tavs mand –
– og chefen for hele politiet.
– Gav han dig penge? – Nej.
– Ved du, hvem han er? – Nej.
En politiker. En kommunist.
Jeg vidste ikke, han var kommunist.
Hvor længe skal jeg være her? Jeg har andre ting at lave.
Lad mig bare sige én ting.
Det er ikke hver dag, vi har en digter af det format i vores hus.
For mig var det et mirakel.
Han var der sammen med mig, og jeg var sammen med ham.
Han fortalte mig, at vi var ens.
Han spurgte mig, hvad jeg følte, når jeg sang.
Tænk dig. Jeg fortalte ham ting, jeg aldrig har fortalt til nogen.
Jeg sagde, at jeg kunne lide jazz og klassisk musik.
Jeg har tilføjet en...
En menuet, jeg holder af. Af Johann Sebastian Bach.
Jeg sang den, og han var begejstret.
Han fortalte mig, at jeg arbejdede med kunst.
At jeg var en kunstner præcis som ham selv.
Og pludselig...
fortalte han mig et vidunderligt digt.
Langt.
Han lagde hånden på mit knæ, en hånd så varm.
Han fortalte mig det her.
Langsomt.
Fra kunstner til kunstner, er du med?
Fra mand til mand.
Med respekt.
Men det ville en hund som dig aldrig kunne forstå.
– Hvor er Victor? – Jeg ved det ikke.
– Hvad mener du? – Don Pablo...
– Hvad? – Gik du ud i aftes?
– Nej. – Gik du ud?
– Nej. – Mangler du noget? Mere whisky?
– Hvem tror du, du er? – Så bliv her og gå ikke ud.
De fanger dig, klæder dig af, tager billeder og sender dem til Frankrig.
De sætter dem op overalt, også på drager. Billedet vil blive hængende.
Gode idéer, alle sammen. De røde kender voldens sprog.
Ingen fanger mig! Hele Chile jager mig, og ingen kan fange mig!
Lær at opføre dig som en mand!
Tag mandetøj på, anlæg skæg, køb en pistol, hvad ved jeg!
Lær at respektere mig!
Hvem tror han, han er?
Rolig, skat.
"Og her fandt de et folk, som sang.
Af pligt og kærlighed forenet.
Og den tynde pige faldt med sit flag.
Og den smilende unge mand faldt ved hendes side, såret.
For disse døde, vores døde ..."
"Kræver jeg hævn" for enden af hver sætning.
– For disse døde, vores døde... – Kræver jeg hævn!
Over dem, der besudlede nationen med blod...
Kræver jeg hævn!
Over bødlen, som befalede denne død, kræver jeg hævn.
Over forræderen, der nød godt af denne forbrydelse, kræver jeg hævn.
Over ham, der gav ordre til denne kval, kræver jeg hævn.
Over dem, der forsvarede denne forbrydelse, kræver jeg hævn.
Jeg tager ikke deres udstrakte hånd, indsmurt i blod. Jeg kræver hævn.
Jeg vil ikke se dem som ambassadører eller trygge i deres hjem.
Jeg vil se dem her, dømt på dette torv, dette sted.
Jeg kræver hævn!
Tak.
– Værsgo, min ven. – Tak, kammerat.
– Det var så lidt. – Undskyld mig. Jeg vil ikke forstyrre.
– Hvad hedder du? – Silvia.
– Må jeg give dig et kys? – Ja, naturligvis, Silvia.
Frue...
Undskyld.
Sig ikke til nogen, han signerede sin bog til denne fest.
Vi er her ikke.
Jeg er til at stole på.
Jeg har været militant, siden jeg var 14 år.
Men senatoren skal ikke være så nervøs.
Ikke? Hvorfor?
Tillad mig.
Når du er her ved denne fest og begynder at recitere...
"Landet ..." "Kærligheden ..."
"Straffen ..."
Efter min mening betyder det –
– at regeringen ikke ønsker at anholde ham.
For hvis de gør det, får de et internationalt problem.
– Så er det nok. – For det er politisk.
Regeringen vil gerne forfølge ham, men de vil ikke anholde ham. Aldrig.
Senatoren er kommunist som De og jeg.
Ja, men han har en særlig beskyttelse. Og det skåler jeg for.
For vi har alle brug for, at senatordigteren –
– bliver ved med at skrive om folkets lidelse.
Han står under partilederens beskyttelse.
Ved I, hvad jeg godt kunne tænke mig at vide?
Når kommunismen kommer, vil alle så være som ham?
Eller som mig?
Mig, som har renset lokummer for borgerskabet –
– siden jeg var 11 år.
Det kommer ud på et for mig.
Vi skal spise i sengen og kneppe i køkkenet.
Det kæmper vi for, kammerat.
"I Bogotá mødtes Moriñigo, Trujillo –
– González Videla, Somoza, Dutra, og klappede.
Du, unge amerikaner, kender dem ikke."
Vent.
Hvad hvis du læste med den anden stemme?
– Hvilken stemme? – Digterens, Pablo.
"Du, unge amerikaner, kender dem ikke.
De er vores himmels dunkle vampyrer.
Bitre er deres vingers skygger.
Fængsler, martyrium, død, had."
– Færdig? – Ja.
– Hvor skal vi hen? – Valparaíso.
Senatoren skal vente på et kinesisk handelsskib. Og...
Delia, de tillader ikke kvinder om bord.
Elskede.
Det er i orden, skat.
Undskyld mig.
Godt. Vi tales ved.
– God rejse. – Tak, Victor.
Elskede.
Jeg vil ikke græde.
En god politimand ville følge efter ham til flygtningens hus.
Men sådan er jeg ikke.
Jeg foretrækker, at mistænkte tilstår med hvisken eller råb.
"Kom og bliv født med mig, min bror.
Giv mig din hånd, fra din spredte smertes dybde.
Du vender ikke tilbage til klippegrunden.
Du vender ikke tilbage fra den underjordiske tid.
Din brustne stemme vender ikke tilbage.
Ej heller dine gennemborede øjne.
Her blev jeg straffet.
For juvelen funklede ikke, og jorden leverede ikke sten eller korn i tide.
Jeg vil tale gennem jeres døde mund.
Som en flod af begravede tigre.
Og lad mig sørge i timer, dage, år.
Blinde tidsaldre, stjerners århundreder."
Underligt nok... tror jeg på Dem.
– Det gør jeg. – Det glæder mig meget.
Jeg var den første til at sige: "Pablo, hvis du går i retten, vinder du."
– Så lad os finde ham. – Jeg ved ikke, hvor han er.
– De fortalte ikke mig noget. – Hvorfor?
– Jeg er ikke chilener. – Jeg forstår.
Lad os holde kontakten. Måske finder jeg ud af noget.
Vent.
Vi har lige hørt, at Neruda har forladt Chile.
– Er det sandt? – Ja.
Utroligt.
– Hvorfor? – For De bevogter grænsen.
Tror De, han stadig er i Chile?
Nej, han må være i udlandet.
Jeg tager til Valparaíso.
– Nej. Hvorfor? – For at se, om nogen så ham rejse.
– Jeg tror, han stadig er i Chile. – De sagde lige, han var i udlandet.
Nej. Det var Dem, der sagde, han var taget med et skib.
Dette er et godt eksempel på en hvisket tilståelse.
Politimandens klarsyn overgår spanierens stupiditet.
– Hvad kigger du på? – Folket.
– Er det her silke? – Ja.
– Nej. – Hvad er det så?
En sømand byttede klædet for 12 flasker vin.
God handel.
Digteren bifalder altid en unfair handel.
Skal jeg lade, som om jeg er sømand?
Nej, en excentrisk fyr, en rig mand fra Centralamerika.
– Som sejler til Ecuador eller Mexico. – Skal han være chilener?
I det tøj? Næppe.
Lad være med at trække maven ind.
– Hvordan? – Pust ud.
– Sådan. – Røb ikke min hemmelighed.
Det er der ingen, der går op i.
"Han dansede i Viña del Mar omgivet af smykker og pokaler.
Men de sorte øjne stirrer gennem den sorte nat.
Men hånden, der kærtegner dig, tøver ved ørkenen –
– nær ved kysten, i en verden hjemsøgt af døden.
"Hvert folk med deres smerte ..."
Don Pablo?
Min herre!
Jeg har ingenting.
Den smarte politimand opfanger en asiatisk duft.
Han er i nærheden.
Hvor var du henne? De har fundet os. Kom!
Ikke endnu. Vi er faret vild.
Hvor er vi?
– Jeg sagde, det var en dårlig ide. – Men interessant var det.
For at kunne skrive godt må man vide, hvad man skal slette.
I denne forfølgelse mangler rædslen.
Hvorfor læser jeg det her?
Jeg vil vide besked. Hvad handler din roman om?
Digteren lider af feberen hos den kunstneriske ånd –
– som tror, at verden er noget, han forestiller sig.
Fluerne. Atter en sværm af fluer.
Hvad er det? Den Røde Hærs sidste kolonne?
Det er her.
Ordinære lille mand.
Præsidenten sover som et lille barn næsten hver nat.
Men hver gang han spiser snegle, før han skal i seng –
– drømmer han om Neruda.
Senator!
Vi kører forbi en gang til.
Nok, senator!
Her er vi, Gabriel González, din lort!
– Pablo. – Jorge, hvordan går det?
– Vi har planlagt at få dig ud af Chile. – Ved partiet det?
– Naturligvis. – Generalsekretæren er enig.
Jeg går nu.
Nej, drik noget.
– Nej tak. – Vil du have noget at spise?
– Ses vi i morgen? – Jeg tror det ikke.
– Hvorfor? – Jeg vil fralægge mig opgaven.
– Vær ikke en idiot, Jara. – Hold nu op.
At flygte gennem syden virker meget risikabelt.
– Du er ikke fra landet. – Det er partiets afgørelse.
Men det er op til dig. Du kan sige ja eller nej.
– Jeg har sagt ja. – Hvorfor lytter du ikke til ham?
Jeg ved, hvad jeg vil med mit liv. Bortset fra mig er alle i fængsel.
Tror du, jeg er en konge? Hvad venter du på?
– Så bliv. – Det kan jeg ikke.
Jeg kan ikke blive. Jeg må væk.
Du vil have en storslået flugt.
Ikke også?
Jeg vil ikke deltage i fascisternes spil. Jeg vil være deres værste mareridt.
Derfor skal jeg være en populær gigant.
– Det kan du ikke gøre. – Det har jeg allerede gjort.
Så vil folk sige, at du brugte denne forfølgelse som et påskud –
– for at blive helgen.
At de ikke undertrykte os. At vi kan lide at være ofre.
Men de dræber os virkelig.
Hør, jeg beder dig bare om at være lidt mere ydmyg.
God rejse.
– Hvad sker der med dig? – Hvordan?
Hvor ved du fra, hvad du vil med dit liv?
– Delia, hold nu op. – Folk vil bemærke det.
– Hvad? – At jeg er kunstneren.
– Nej, det er mig! – Mig.
– Jeg er kunstneren! – Du er ingenting, Pablo.
– Hvad er det der med en gigant? – Det er det, jeg skal blive.
– Kan du ikke se det? – Hold nu op.
Kan du ikke lide det, kan du gå. Der er ingen, der forfølger dig.
Hvad er der med dig? Du følger min mindste bevægelse dagen lang.
Se mig. Før var jeg en prins. Se, hvad du har gjort mig til.
Jeg rejser min vej. Selvfølgelig gør jeg det.
Når de anholder mig, siger jeg, at du vil være præsident.
Så finder de dig her og dræber dig. Vil du så være tilfreds?
Så kaster jeg mig i en flod.
Tag bare dit eget liv, hvis du ønsker det.
Så kan jeg blive ved med at skrive om dig i 20 år.
– Antonio Ruiz Lagorreta. – Ornitolog.
Jeg, som troede, jeg skulle dø sammen med dig. Du gav mig alt.
Uden dig ville jeg ikke være noget. Heller ikke kommunist.
Hvad?
Hvis det går godt, og jeg overlever, vil du og jeg glide fra hinanden.
Det gør mig intet at være alene, men jeg tænker på dig.
At skrive gør dig trist. Jeg kan se, at du begraver hovedet i hænderne...
Det er dejligt at være sammen med dig.
Som at leve i en gade med træer.
Min lille myre.
Den lille myre ved ikke, hvad den skal gøre.
Hun tænker på styrken i sine arme og klarheden i sin hjerne.
Og indser, at hun skal leve mindst 40 år til.
I et minut ser hun kun røde heste.
Tillader De?
– Kom ind. – Tak.
Promenerer De?
– Nej. – Hvad er det?
Det er en arrestordre udstedt af Chiles nationale politi.
– Nej, men... – Nej.
– Nej.
Jeg er en person, der dør, men som ikke bliver anholdt.
Hvor er han?
– Ikke her. – Hvor?
De forstår det ikke, vel?
– De forstår ingenting. – Hvad?
I denne fiktion kredser vi alle rundt om hovedpersonen.
– Hvad? – Bøgerne for eksempel.
Den her.
Den, De har læst.
Der er en forfølger, en flygtning.
En hovedrolle og en birolle.
Nej, jeg... Jeg er ingen birolle.
Hvorfor tror du, han ikke dræbte dig?
– Fordi han ikke kan? – Jo, han øvede sig i at skyde dagligt.
– Nej, det kan han ikke. – Ikke?
Nej, naturligvis. Han ønsker, at du følger efter ham. Vil du det?
Er alt i orden? Gjorde han Dem fortræd? Slog han Dem?
Nej, han bad mig om at give dig denne besked.
Hvis De ønsker det, kan jeg dræbe ham.
– Det kan du ikke. – Jo.
– Nej. – Jo.
Nej! Han skrev det her for længe siden.
Har du nogensinde set en fange, der keder sig?
I sit hoved skriver han en fascinerende roman.
Han skabte dig, den tragiske politimand.
Han skabte mig, den absurde kvinde. Han skabte sig selv.
Den onde flygtning.
Det, De siger –
– er noget moderne vås.
Et gyldent lam.
Kan du ikke lide måden, han skriver på?
Jo.
Tror du, han kun tænker på... jord og kærlighed? Nej.
Han tænker på nøgne kvinder og på at være jagtet af detektiver.
Han skabte dig, tænkende på ham.
Dig, i dit hus, læsende hans digte.
Dig, foran spejlet.
Han skabte dig, iagttagende vores fest –
– fordybet i musikken.
Lukket inde i en bil, med lukkede øjne.
Om natten en hund.
Om dagen en fugl.
Han skabte dig udspionerende, ventende.
Han skabte dig indespærret, en rasende spion.
Lyttende til ting, du aldrig vil kunne forstå.
Foragtende idéer og ord.
På hundrede meters afstand af livet. Magtesløs.
Skrøbelig.
Han skabte dig som vogteren af en imaginær grænse.
Han tænker på dig, tænkende på ham.
Alle detektiver er forelskede.
I alle politiromanerne er der senge.
Godt.
Han skriver godt. Han skabte mig.
Men jeg...
Han er i min favn.
I den omfavnelse sender jeg ham i fængsel.
Jeg vil få ham til at sove, og jeg vil se ham drømme.
Jeg vil sidde på hans bryst.
Så gå efter ham. Gå efter ham og anhold ham.
Ellers går du ikke over i historien.
– Er jeg en fiktion? – Ja.
– Er De også en fiktion? – Nej.
Jeg er virkelig. Og evig.
Undskyld mig.
Birolle? Mig?
Nej, ikke tale om. For jeg får dig.
Jeg håber, du har ret.
Stop bilen.
– Chefen er på vej! – Tak, Manuel.
– Kender du ham? – Ja, det er min chef.
Ejeren af gården. Vi skal fortsætte til fods.
Ved han det hele? Han kan ringe til myndighederne.
– Hvornår skal vi på hesteryg? – Ikke endnu.
Jeg kunne æde en gris.
Goddag, Don Ricardo. Goddag, frue.
– Det her er Don Antonio. – Goddag.
Goddag.
– Sig frem. – Vil du tage imod mig i dit hus?
Uden at sige noget til godsejeren.
– Har du dræbt nogen? – Nej.
Jo, i mine skriverier.
Jeg skriver altid.
For år tilbage spiste Neruda det samme brændte brød.
Han må kunne lide denne seng.
Han ville gerne sove lykkeligt der, med sin datter i favnen.
I dette øjeblik ønsker jeg kun, at du omfavner mig.
– Den herre. – Goddag.
– Er De faret vild? – Nej.
Nej, men jeg løb tør... Ved De, hvor jeg kan...
Se. Jeg sælger motorcyklen.
Det er den nyeste model. Fra Tyskland.
Gå hen til huset. Chefen kan sælge Dem benzin.
Jeg har ikke brug for benzin.
Men en hest. To heste.
Jeg forfølger en meget farlig forbryder.
– Kan jeg så sælge motorcyklen? – Naturligvis.
Når bare De begge to følger med mig.
Det kan blive meget spændende.
Hallo? Præsident? Hr. præsident?
Ja, det er Peluchonneau.
Vi har anholdt senator Neruda.
Kom, hurtigt! Godsejeren kommer.
Domínguez. En godsejer, der har indført kapitalismen på sin jord.
Via en hemmelig bjergvej smugler han gods ind fra Argentina.
Goddag, den herre.
Dette er hr. Monsalve, en mapuchehøvding.
For fanden, hvor vi frygter disse mennesker.
Er De træt, hr. Ruiz? Jeg kalder Dem for hr. Ruiz.
Mit navn er Pedro Domínguez, og jeg ejer det her lort.
På vegne af republikkens præsident anholder jeg Dem for landsforræderi.
– De er i min varetægt. – Er jeg?
– Ja. – Vil De anholde mig?
Nej, jeg vil hjælpe Dem med at krydse bjergene.
Mange dør deroppe. Jeg vil hjælpe.
Han vil ikke betale skat.
Jeg er irriteret over den svans af en præsident, De valgte.
Han mener, at staten er frihedens fjende.
Og derfor hjælper De mig?
Ja. Det er sjovere at hjælpe en rød end at tilkalde strømerne.
– Sjovere? – Ja, sjovere.
På hans skuldre og sjæl vil republikkens fremtid hvile.
Millionæren er altid smartere end loven.
Chef. Der er kommet en politimand, som forfølger herren.
– Han beder os vise ham stien. – Hvordan er han?
Halvt fjols, halvt idiot.
Araucanía.
Et land uden et tempel. Kun træer og kulde.
Det siges, at conquistadorerne græd, når mapucherne nærmede sig.
De frygtede indianerne mere end maurerne.
Nu er det et fredeligt land.
Et land af mudder og arbejde. Digteren skriver om det.
De fattiges lidelser inspirerer ham.
Pablo!
I dækning!
Pablo.
Jeg ser dig.
Jeg hører dig hive efter vejret.
Ham i midten, den tykke.
Jeg sniger mig frem til venstre, og I nærmer jer fra højre side.
Jeg skyder hesten i hovedet, så den dør straks.
I træder frem og pågriber ham.
– Det bliver meget imponerende. – Vil de ikke skyde mod os?
Nej.
For dyrene bliver skræmte og løber.
Det bliver en kædereaktion.
Imens... skyder jeg lige fremad.
Det er rart at være politiet, ikke? Godt. Nu går vi.
Undskyld.
Forræderen González Videlas lort, det er mig, og jeg er nået så langt.
Mig, den tynde, den benede.
Fra denne hvide seng skåler jeg for disse seneste måneder.
Jeg har kun én kugle, varmblodige vildsvin.
Men bare rolig. I den her kulde vil du ikke kunne mærke noget.
Pablo!
Hvorfor kommer han hen mod mig? Er han ikke bange?
Pablo, hvor skal du hen?
Han er nysgerrig.
Pablo, kom nu!
Han vil se mig. Han er nødt til at se sin histories afslutning.
Hvor skal du hen, mand?
Han omfavnede mig.
Talte til mig.
Og dansede med mig.
Jeg jagtede ørnen, men kan ikke flyve.
Jeg er langt væk.
Nu kan jeg kun vende tilbage til jordens indre.
Jeg har troet, at jeg var en Peluchonneau.
Søn af en politimand.
Men nu...
Nu tror jeg, at jeg måske var en Neruda.
En søn af folket.
Måske levede min far på sine knæ –
– med et beskidt ansigt.
Måske havde han fire mønter –
– og betalte for at svede over min mors ryg.
Måske er jeg søn af hveden.
Endnu en sorthovedet blandt millioner af sorthoveder.
Men jeg skal dø hvid. For ingen anden jagtede digteren.
Ingen anden skræmte ham i sneen.
Ingen anden fik ham til at gispe angerfuldt.
Ingen anden fulgte ham på denne rejse.
Skidt med, at du skabte mig. At du gjorde mig til en birolle.
Jeg skrev også mig selv ind. Og jeg gjorde det elendigt.
Jeg skabte mig selv uden liv. Alene, uden kærlighed.
Men digteren skabte mig fuld af vrede og vind.
Han gav mig en fabelagtig død.
En politimands død.
Langsom, kold.
Med røde detaljer.
Musik.
Dyr.
Træer.
Poesi.
Kender du ham?
Nej.
Jo... Jeg kender ham.
Det er min kommissær.
Min forfølger.
Mit uniformerede spøgelse.
Jeg drømmer om ham, han om mig.
Han holder øje med mig, kender mig bagfra.
Se, hvad du skrev, politimand.
Du skrev sneen og hestene.
Du skrev mig.
Nu mærker du ikke kulden.
Vi må tage ham med.
Giv kvægdriverne besked.
Jeg kan mærke hestens hjerteslag.
Og mit eget.
For de slog mig ikke ihjel.
De dræbte mig ikke med et slag i hovedet.
– Trækker han vejret? – Nej.
Hr. Picasso, fortæl, hvad der skete med ham.
I næsten to år –
– ledede Neruda den chilenske modstandsbevægelse fra sit skjul.
Det politiske politi forfulgte ham op i bjergene.
Men digteren krydsede Andesbjergene –
– forsvandt i sneen og landede her.
Hr. Neruda, skrev De, mens De var gået under jorden?
Pardon?
Frygter De ikke, at Deres politiske figur vil skygge for Deres poesi?
Nej.
Jeg er ikke bange. Det viser sig...
Sommetider har jeg det, som om jeg er frosset i sneen.
Jeg drømmer. Det er en drøm.
– Frosset ihjel? – Nej, død af et pistolskud.
Der er en mand... som var ved at dræbe mig.
– Forfølger han Dem stadig? – Måske.
– Hvem er han? – En politimand, frøken.
Måske er han i nærheden og betragter os.
Ingen vil vide, at jeg eksisterede.
Sig mit navn. Sig det!
Sig mit navn.
Sig mit navn!
Han hed Óscar.
Óscar Peluchonneau.
– Du sagde det! – Peluchonneau.
Du sagde mit navn!
Skriv: Peluchonneau.
Jeg er ikke en birolle.
Mange af mine landsmænd er blevet fængslet –
– tortureret, landsforvist. Jeg er blot en af dem.
For jeg har altid været en fange sammen med dem.
Hvorfor gjorde han alt det? For sit folk.
Digteren gav dem ordene, så de kunne fortælle om deres liv.
Deres barske liv.
Disse ord gav mening til deres frygtelige drømme.
Derfor gjorde han det. For at give dem en stemme.
Nu kan de citere dem, hver gang historien træder på dem.
De husker ikke kærlighedsdigtene.
De husker de rasende digte.
Uigenkendelige digte, digte om en imaginær fremtid.
"I aften kan jeg skrive de mest sørgelige vers."
Storslået, vidunderligt!
Neruda gjorde mig evig.
Hans kunst gav mig livet.
Jeg var skabt af papir...
Nu er jeg af blod.
I aften kan jeg skrive de mest sørgelige vers...
Danske tekster: Henrik Jakobsen Oneliner